i ja sam odlucila da malo pisem...ness o mojim osecanjima i mislima nekim dilemama koje imam u svojoj glavi....a stavljacu i neke od svojih prica...neke su po istinitim dogadjajima a neke plod moje maste i snova...nadam se da cemo se lepo slagati i nadam se da ce te nekim od svojih komentara uspeti da resitte neke od mojih dilema...uzivajtee...
![Smile :)](./images/smilies/icon_e_smile.gif)
ono sto sam odlucila da stavim na pocetku je jedna moja prica...zove se Ispovest jednog narkomana...prica je nastala pre 2 meseca i plod je moje maste...ono sto je zaista cudno u vezi te price sto se u prici u u mom real zivotu javlja jedan te isti decko samo sto u prici njegov zivot se zavrsava tragicno dok u stvarnom zivotu nema da dozvolim to da se desi....uzivajtee...
![Smile :)](./images/smilies/icon_e_smile.gif)
Ispovest jednog narkomana
"Svi zivimo u ilzijama,to je valjda cena koju placamo za srecu"
Mozda je ovaj citat pravi izgovor za razgovor.Znas,mozda je glup nacin ovakvog mog prestavljanja al' dobro.Ovo je jedini nacin na koji mogu iskre4no da pricam s nekim bar po poslednji put u zivotu a da me taj neko ne prekine usred recenice i da me taj neko ne nazove "obiljezenim".Zovem se Stefan i imam 18 godina.Mojzivot do sada nije bio ni "pticije mleko" ni "seto i reseto". Ostao sam jakomlad bez oca.Ne secam se tacno,mozda sam imao 2-3 godine.Mama mi je uvek govorila da je moj otac bio veliki covek bez obzira sto je napravio mnogo gresaka koje su ga kostale tog j zivota.Tada nisam shvatao pravo znacenje njenih reci i uvek sam joj govorio da cu i ja jednog dana biti veliki covek poput mog oca.Aki sada shvatam.Shvatam da sam za ovo malo svog zivota naucio sta su prave vrednosti koje treba ceniti.Sada zapravo shvatam kako zivot odlazi u dahu i da ga treba iskoristi na pravi nacin sto ja zapravo nisam umeo.I nikada bise necu umeti... Bol. Opet ta nepodnosljiva bol u grudima.Ponestaje mi vremena.Vreme je da ti ispricam svoju pricu koja ovako pocinje: Oduvek sam bio miran i pristojan decko.Mama mi je pruzila sve u zivotu i trudila se da uvek bude tu uz mene.Ni ja joj nisam ostao duzan.Osnovnu skolu sam zavrsio kao djak generacije a isao sam i na casove gitare.Gitara je bila moj izduvni ventil i svugde sam je nosio za sobom.Tada je dosao red i na srednju skolu,sto je znacilo novi pocetak i da ulazim u jos jednu fazu zivota a to je pubertet. Od prvog dana sam se poceo druziti s jednim deckom koji je bio stariji od mene 2 godine i zvao se Milan. Pomislio sam "super decko mozda vremenom postanemo jako odbri drugari".Jedan vikend Milan me je pozvao kod sebe na zurku.Naravno,odmah sam prihvatio njegov poziv.Tu vece sam napravio cool frizuru,poneo gitaru i krenuo.Kada sam stigao vec je bila poprilicna guzva.Milan me je odmah prestavio svojim drugarima.Bio sam jako ponaosan na sebe jer sam se nalazio u starijem drustvu.Negde oko ponoci kada je alkohol odradio svoj posao Milan mi je ponudio dzoint govoreci mi da je to jedna jako dobra stvar koja ce me totalno opustiti.Prihvatio sam bez pogovora.I sve je pocelo tada. "Tada sam popusio prvu pljugu pa posle prve onda i drugu...".Poceo sam da mrzim sve oko sebe,ljude,stvari i sitnice koje su me do tada ispunjavale,cak sam i gitaru stavio u drugi plan.Shvatio sam koliko je svet jadan i bedan.Nisam voleo ni sebe ni svet oko sebe.Znas onaj osecajkada mislis da zivot nema nikakvog smisla i znacenja,kada se samo zivi da bi na kraju zavrsio u jednoj rupi koju ti iskopaju ti lazni prijatelji,koji te par dana opalakuju i na kraju sve se to preda dahu zaborava.E to je taj osecaj,osecaj kada ti zivot nicemu ne sluzi...ides korak po korak,padnes,pa ponovo stajes na noge sav izmrcvaren i povredjen,pa ponovo padas na dno i cela stvar se ponavlja u krug,krug po krug,krug po krug... Imas onaj osecaj da se na nikoga ne mozes osloniti,jer oni ne shvataju da ti je potrebna ruka spasa iz pakla i tame.Nekad pomislis,mozda bi ti neko i pruzio ruku,ali ne.Ovaj mali svet je tako surov i bezosecajan.Ne prihvataju te takvog kakav jesi,jer ti si taj...taj obiljezeni...iduci ulicom svi upiru prst u mene.I opet,tama me prigrli uz svoja njedra.Zna ona da mi zagrljaj nedostaje i ona mi ga tako nesebicno pruza,samo sto taj zagrljaj nije nimalo nezan...ali opet mu se prepustam.Prepustam se bolu koji polako preuzima moju dusu i telo.Tek ponekad,kada je doza dovoljno jaka,taj bol i misli utihnu,ali tada me uzdah il dva deli od smrcu Ali... Svetlo na kraju tunela se ipak pojavljuje.Ona.Tako carobna,neopisivo lepa i andjeo s neba koji je sisao na zemlju medju nas smrtnike.Zelja za traganjem boljeg zivota i izlaza liz tame pocinje da tinja u meni.Ona.Smedje talasaste kose i osmeha kojim hipnotise sve oko sebe.I sve pocinje na bolje.Samo,ovo je poput igre,igre macke i misa.Jer u meni jos uvek zivi onaj demon koji me vuce mracnijoj strani.A ona,ona je mali mis koji nije zasluzio da bude povredjen.I taj moj mali mis se i dalje bori kida i lomi okove tame koji su vezani za mene,pokusava me izvuci iz pakla. 1,2,3...brojim u sebi,srce polako odbrojava svoje poslednje otkucaje.Ali moj mali andjeo ne odustaje i idalje se bor iza mene.Ipak,sudbina zna gorko da pise.Opet bol,samo ovaj put jaca i snaznija.Njezno ljubim svog andjela u obraz i iz svoje postelje pruzam joj crvenu ruzu i pesmu koju sam napisao za nju.Ona sa suzama u ocima cita pesmu koja glasi: "Narkoman" "Evo nocas osecam izdaje me snaga postao sam narkoman ne zbog tebe draga. Ako umrem nocas ti ne zovi popa neka mene moja mafija zakopa. Ako umrem draga ti ne zovi hodzu neka meni moji mafijasi dodju. Ako umrem draga ti ne pali svecu umro jedan narkoman koji nije imao srecu. Ako umrem draga ti ne budi sama nadji sebi frajera a ne narkomana. Dok sklapa list mokar od kise suza baca mi se u zagrljaj naslanja glavu na moje grudi da bi po poslednji put cula otkucaje moga srca.Tiho joj sapucem"VOLIM TE".Jos par trenutaka.Tada shvatam sto je bio smisao moga zivota.Ona,moj mali andjeo.Dok njezno prislanja svoje usne o moje uzvracam joj poljubac.Bol u grudima postaje nepodnosljiv.Smrt,kako ta rec sad ima tako jako znacenje.Mrak. The end.